Krigen+i+Irak+Norsk

Eksplosjonen ristet hele kvartalet. En skikkelse snek seg rundt hjørnet. Gatene og husene var helt ødelagte. Alt var borte. Mange tusen mennesker var enten hardt skadet eller døde. Det var fullt kaos i byen. Jeg fulgte etter skikkelsen jeg hadde sett. Jeg løp inn i samme gate. Personen var mest sannsynlig en mann fordi personen hadde ikke hår og gikk i manneklær. Han hadde på seg en blå slitt olabukse og en hvit t-skjorte som var hullete og møkkete. Var det denne personen som hadde utløst bomben, som hadde tatt så mange menneske liv? Hvis det eventuelt var det, var jeg nødt til å få han arrestert. Etter som jeg hadde på meg en tung utrustning som besto av en hjelm, en skuddsikker vest, vernesko, en tung drakt og i tillegg et par pistoler, ble det utrolig slitsomt å løpe rundt heten midt i en by i Irak. Oi, jeg holdt nesten på å glemme å fortelle litt om meg selv. Jeg er en 31 år gammel mann som heter Jack Milliton. Jeg er samboer og har et barn. Jeg bor midt i New York i en liten leilighet og jobber i militæret. Jeg ble sendt til Irak sammen med et stort team for å ”holde orden” i byen. Det er krig, og terrorister løper rundt og sprenger bil og hus akkurat som de vil. Jeg fortsatte innover gaten hvor jeg hadde sett skikkelsen tidligere. Det var umulig å finne denne galingen. I og med at det var så mange smågater, var det som å lete etter nålen i høystakken. Mens jeg løp innover gatene så jeg mange sårede og døde folk. Dette triste synet var nok til å prøve å fakke folk som hadde brutt loven, og i dette tilfellet var det terrorister. Aller mest ville jeg skyte dem i armen eller i beinet, slik at de også kunne lide like mye som personene som var rammet av bombene, men de ville så absolutt ikke få det bra i fengsel heller. Etter cirka et kvarters leting, ble jeg nødt til å gi opp. Det var umulig å finne personen. Jeg ble nødt til å returnere til teamet mitt. Jeg må innrømme at jeg ble litt misfornøyd med meg selv fordi jeg ikke fikk tak i personen jeg lette etter. Akkurat i det jeg kom forbi hjørne og fikk øye på tanksen jeg skulle gå inn i, brøt det ut en ny stor eksplosjon! Og gjett hva som ble sprengt. Det var nemlig tanksen og teamet mitt! Eksplosjonen lagde et stort trykk. Jeg ble nærmest kastet bakover! Jeg fikk en del brannskader og noen andre sår, men jeg var veldig glad for ikke å være inne i tanksen da den eksploderte. Min eneste sjanse nå var å komme meg til den amerikanske ambassaden. Men det var da jeg kom på et problem. I hvilken retning skulle jeg gå? Jeg hadde jo nesten ikke peiling på hvor jeg var etter å ha blitt slengt over ”lang og strand” etter eksplosjonen. Det var ikke en levende sjel å se. Men plutselig så jeg en mann gående langs fortauet. Jeg løp bort til han og spurte om han kunne hjelpe meg med å komme til den amerikanske ambassaden. Jeg hadde egentlig ikke trodd at han skulle skjønne hva jeg sa, men han var ganske god til å prate engelsk. I starten så han bare rart på meg, han svarte tilslutt at han hadde en bil stående i en bakgate noen kilometer fra der jeg møtte han. En liten halvtime senere var vi framme ved bilen. Den var nesten rustet i stykker og hadde ingen vinduer, bortsett fra det ene på sjåførens side. Mannen start opp bilen og begynte å kjøre. Jeg kunne så vidt se ambassaden mellom noen busker og trær, men plutselig dro sjåføren opp en pistol fra lomma si og rettet den mot ansiktet mitt. Han stoppet bilen og ba meg gå ut av bilen med hendene i været. Jeg gjorde som han sa. Da han gikk ut av bilen og kom mot meg, så jeg noe mistenksomt. Han hadde blå olabukse og en hvit t-skjorte. Det var da jeg oppdaget det. Det var han! Det var han jeg hadde jagd tidligere! At jeg ikke hadde oppdaget det før var utrolig rart! Han tok tak i meg og dyttet meg bort til en vegg. Han presset pistolen mot hodet mitt. Da kom jeg på et triks jeg hadde lært tidligere under slike situasjoner. Jeg vendte meg fort og slo pistolen ut av hånden hans. Jeg ladet opp ett skikkelig kraftslag og klinte til terroristen. Han falt rett i bakken, men det virket ikke som om at det hjalp særlig mye. Irakeren leita litt i baklomma si, og plutselig svingte han rundt med en kniv. Han streifet armen min. Smertene var intens. Jeg løp det jeg kunne inn mot en jungel like i nærheten. I et øyeblikk virket det som om jeg hadde klart å riste han av meg. Jeg satte kurs mot ambassaden. Plutselig hørte jeg et lite knekk bak meg. Det hørtes mistenkelig ut; som om en kvist knakk i to. Jeg kikka bak meg. Jeg kunne ikke se noe, men da jeg kikka en ekstra gang, så jeg noe glinsende bak et tre. Det var kniven til ”sjåføren”. Jeg snek meg rundt han og trakk opp pistolen min. Da jeg hadde kommet bak terroristen, siktet jeg han på hodet hans og skrek: ”Slipp våpenet!”. Han la fra seg kniven, men han puttet hånda ned i lomma si. Jeg tok ingen sjanser og fyrte av to skudd i hodet hans. Jeg kjente en klump i halsen. Selv om jeg var utdannet ”krigsmaskin”, hatet jeg å drepe andre mennesker. Jeg gikk bort til liket og kjente i lomma han hadde puttet hånden sin i. Jeg ville sjekke hva han hadde rotet etter. Heldigvis for meg skjøt jeg han. I lomma fant jeg en pistol til. Jeg fortsatte mot ambassaden. Da jeg ankom ambassaden, sto det en liten tropp militære med en tanks i spissen like utenfor, klare for å dra. En mann kom løpende bort til meg å spurte om jeg var Jack Milliton. Da jeg svarte ja, fortalte han at de var på vei til byen for å hente meg og de andre i teamet som hadde dødd under eksplosjonen tidligere samme dag. Han lurte på hvorfor jeg kom alene. Jeg fortalte hele historien.
 * Krigen i Irak **